Дванацять

Олександер Блок

1923

Експортується з Вікіджерел в 10 листопада 2024 р.

ОЛЕКСАНДЕР БЛОК.

ОЛЕКСАНДЕР БЛОК

ДВАНАЦЯТЬ

Балляда революції

Переклад і передмова

ВАСИЛЯ БОБИНСЬКОГО

ЛЬВІВ 1923

„НОВА КУЛЬТУРА“

ПОРТРЕТ О. БЛОКА КИСТИ АРТ.-МАЛЯРЯ К. СОМОВА.

ОКЛАДНИКУ Й МАРКУ ВИКОНАВ    —   —   —   —   —   —

—   —   —   —   —   — АРТ.-МАЛЯР РОБЕРТ ЛІСОВСЬКИЙ

ДРУКОВАНО В „НОВОЧАСНІЙ ДРУКАРНІ“ ЛЬВІВ.

О. БЛОК.

Олександер Олександрович Блок уродився в Петрограді 1880 р. Його батько був ученим юристом, що залишив декілька научних праць; мати була донькою відомого російського природника А. Н. Бекетова.

Життя Олександра Блока, небагате на зверхні події, пропливло в Петрограді, відкіль він майже не виїздив. Покінчивши історично-фільольогічний факультет петроградського університету та подружившися Блок віддався літературній праці та вів її аж до хвилини своєї смерти, себто до 7. серпня 1921 р.

Провідне місце в модерній російській поезії, яке йому без вагань признали та признають сучасники, бачучи в йому глибокий звязок з ґеніяльною творчістю Пушкіна, Баратинського, Лєрмонтова й инших Блок здобув собі глибокою особистою лірикою, в якій висказуючи свої власні переживання, став виразником також того всього, чим жила вся сучасна йому Росія та чим житимуть довго ще цілі покоління.

Сюди належать збірки його лірик: „Вірші про Прекрасну Жінку“, „Несподівана Радість“, „Земля в снігу“, „Нічні години“, циклі поезій „Снігова Маска“ та „Відплата“ (Возмездие) і ряд драматичних пес, в дійсности драматизованих лірик: „Балаганчик“, „Король на майдані“, „Незнайома“, „Пісня судьби“.

Окреме місце займають два твори Блока, написані в часі Великої Пролєтарської Революції, в січні 1918 р. Це балляда „Дванацять“, та поема „Скифи“.

Ці дві поеми являються свого роду завершенням всієї творчости Блока. В них він дає відповідь на цілий ряд питань, які ставляло йому російське життя дореволюційної доби. Без вагання, з повною свідомістю, а одночасно з захопленням, з радістю, всією своєю душею Блок приняв революцію і віддав їй себе цілого.

Відчував він її чисто фізіольогічно. „Грюкіт розвалу старого світу“ він чув, по його словам, фізично, слухом, в часі писання „Дванацяти“ та після цього.

„Всім серцем, всім тілом, всією істотою своєю слухайте революцію!“

він кликав до своїх сучасників.

Цей заклик, — живими образами заворожений в усіх його творах, — особливо ярко й пориваючо промовляє до нас із суворих, витоплених із дивного аліяжу трівіяльних та натхненних слів, рядків його революційної балляди „Дванацять“.

В. БОБИНСЬКИЙ.

I.

Чорний вечір.

Білий сніг.

Вітер, вітер!

Чоловіка збиває з ніг!

Вітер, вітер  —

В цілім божім світі!

Трусить вітер снігом,

Засипає слід.

Попід снігом — лід.

Ховзко, важко на шляху.

Кожний прохожий

Спотикається — бідаха.

З муру на мур

Проволічений шнур.

А на шнурі плякат:

„Вся влада Установчим Зборам!“

Бабуся турбується, голосить,

Ніяк не второпає що се?

Навіщо такий плякат,

Таке величезне рядно тут простягнуте?

Скільки вийшлоб тут дітям онуч і шмат

А кожне босе, невдягнуте.

Бабуся неначе курочка,

Через перевій перебилася на силу.

— Ой, Матінко, ой, Заступнице!

— Ой, більшовики загонять у могилу.

Вітер тне! Не сам — у парі

І мороз не угаває.

І буржуй на тротуарі

Ніс у ковнірі ховає.

А це хто такий? — 3 довгим волосом

І говороть півголосом:

— О, зрадники!

Пропала Росія!

Це мабуть поет —

Віршоскладник…

А он слуга господній —

Убік — за перевій…

Чого сумний сьогодні,

Товаришу святий?

Чи тямиш, як бувало

Пяв черево колись?

І черевце сіяло

Хрестом на люд: блись-блись?

Он пані, вся в каракулі,

До другої звернулася:

— Вже ми плакали, плакали…

Поховзнулася

І — бевх — простягнулася!

Ай, ай!

Тягни, піднімай!

Вітер шалений,

Злобний і рад,

Крутить пелени,

Прохожих косить,

Рве, мне, мотлошить,

Носить плякат:

„Вся влада Установчим Зборам!“

І слова доносить:

… І в нас були так само збори…

… Ось в тому будинку…

… Розсудили —

Постановили…

Десять за годинку,

За ніч двацять пять…

І менше — в нікого не брать…

… Ходімо спать…

Ніч все блище.

Пустіє вулиця,

Тільки якийсь нетяга

Від холоду кулиться

І вітер свище.

Гей, нетяго!

Йди сюди!

Поцілуємся…

Хліба! Діти голодні!

Хто це йде сюди?

Проходи!

Чорні небес безодні.

Злість, невтишимая злість

В грудях лютує,

Груди шматує, їсть…

Чорная лють, святая лють

Товаришу! Вартуй!

Гляди на путь!

II.

Гуляє вітер, а сніг гуш-гуш,

Іде дванацять в мужа муж.

При крісах чорні ремені,

Кругом огні-огні-огні…

В зубах цигарка, драний картуз,

На спину здавсяб бубновий туз.

Свобода! Свобода!

Гей, гей! Без хреста!

Тра-та-та!

Холодно, товариші, холодно!

А Ванька й Катька у шинку…

В неї є керенки в чулку…

— Та Ванька й сам багатий сват…

— Був Ванька наш, а став салдат!

— Ну, Ванька, песький син, буржуй,

Мою, попробуй, поцілуй!

Свобода! Свобода!

Гей, гей! Без хреста!

Катька з Ванькою в шинку

Щось там роблять у кутку.

Мила їм робота та.

Та яка? Тра-та-та-та!

Навколо все в огнях-огнях…

Здовж пліч — кріси на ременях…

Революційний крок держіть!

Незаспокійний ворог не спить!

Товаришу! Готов! Стрільнем

У Русь святу з рушниць пальнем

В теплохату

В товстозаду!

Гей, гей, без хреста!

III.

Гей, та зібрались наші хлопці

В червону гвардію служить,

В червону гвардію служить,

Ще й головами наложить.

Ой бідна нещасна година,

Гірка без уговку.

Вітром шита подерта пальтина

Австрійська вінтовка.

Ми на горе всім буржуям

Світовий пожар роздуєм,

Світовий пожар в крови

Господи благослови!

IV.

Сніг вертить, візник кричить,

Ванька з Катенькою мчить —

А ліхтаричок льонтричний

На голобельках…

Він одягнутий в салдатське

Вид глупий-глупий дурацький…

Крутить, крутить чорний вус,

До дівчини липне,

Жартиками сипле.

Отто Ванька — раз красунь!

Отто Ванька — говорун!

Пригортає Катьку крепче,

Щось до уха шепче…

Личко в гору повернула,

Зубчиків разком блиснула…

Ах, ти Катю моя, Катю,

Товстопиченька моя!

V.

В тебе, Катенько, на шиї

Від ножа не зник ще знак.

В тебе, Катенько, під груддю

Свіжа здрапина, як мак.

Гей, гей, потанцюй!

Ніжка в тебе — хоч цілуй!

У короночках ходила —

Походи ще, походи!

З офіцерами блудила —

Поблуди ще, поблуди!

Гей, гей, в коронках!

Серце зойкнуло, як птах!

Тямиш, Катю офіцера

Не минув його мій ніж…

Що? Забула вже, холеро?

Вже згадок не освіжиш?

Гей, гей, освіжи,

Спать з собою положи!

Сірі камашки носила

Шоколяду жерла теж.

З юнкером гулять ходила —

З салдатом тепера йдеш?

Гей, гей, согріши!

Лекше стане на душі!

VI.

…І знов на зустріч тройка мчить.

Візник летить, реве, кричить…

Стій! Стій! Андрію, помагай!

Ти, Петре, ззаду забігай!

Бух-бух-бу-бух! Бух-бух-бу-бух!

Склубився в небо сніжний пух!

Візник — і з Ванькою — пішов…

Ану ще раз! Набий — готов!

Бух-бух-бу-бух! Пізнаєш вмить,

Як другому дівча зводить!

Утік поганець! Пострівай!

Зроблю тобі я завтра край!

А Катька ж де? — Мертва, мертва

Наскрізь пробита голова!

Ну, Катька, рада? — Ні гу-гу…

Лежи ж тут, стерво, на снігу!

Революційний крок держіть!

Незаспокійний ворог не спить!

VII.

Знов ідуть усі дванацять.

Зпоза пліч цівки рушниць.

Тільки в бідного убивця

Зовсім не видати лиць.

Весь у хмарах суму-смутку,

Якби хто за ним гонив,

Він ступає хутко-хутко,

Шию хусткою обвив.

Що з тобою, Петре, друже?

Чом, товаришу, заскнів?

Чи за Катенькою тужиш?

Через неї посмутнів?

— Гей, товариші, кохані,

Цю дівчину я кохав.

Нічки темні, нічки пяні

З нею вкупі ночував.

Через блиск палкий, огнистий

В осяйних її очах,

Через знак той багрянистий

Коло правого плеча —

Погубив я, загонистий,

Погубив я згаряча… ах!

— Тьфу, скиглить, мов катарника.

Мов бабська у його грудь.

Розпускав слюни, пхинька

От-от сльози потечуть.

Де ж тут мужности дробинка?!

Схаменися, бодрий будь!

Не пора сьогодні, друже,

Няньчиться з тобою нам!

Ще таке нам доля вструже,

Що не взнаєш, хто ти сам.

І Петро звільняє скору

Поспішну свою ходу,

Голову підводить вгору —

Знов веселий на виду…

Гей, гей, хлопці браві,

Буть сьогодні в нас забаві!

Брами, двері на ключі!

Будуть грабежі в ночі!

Отвирайте всі шинки!

Загуляють босяки!

VIII.

Ой, журо моя, журо!

Скуко пустельна

Смертельная!

Та вже якось дниночку

Проведу, проведу.

Хоч тімячко, тімячко

Почешу, почешу.

І сімячко, сімячко

Погризу, погризу.

Тай ножичком, ножичком

Різону, різону.

Гей, лети, буржуйчику, та горобчиком!

За тобою я жвавим хлопчиком.

Виню з тебе кровоньку за дівчиночку,

За коханочку чорнобровоньку.

Упокой, господи, душу раби твоєї..

Скучно!

IX.

Не чутно гамору міського.

Над невською вежею тишина.

І вже немає стійкового

Гуляйте, хлопці, без вина!

Стоїть буржуй на розі вулиць,

У ковнір зовсім ніс запхав.

А поруч труситься і кулить

Паршивий пес і хвіст сховав.

Стоїть буржуй, мов пес той, бідний

І думає про довгий піст.

І світ старий, як пес безрідний,

Стоїть за ним, сховавши хвіст.

X.

Розвернулася широко

Фуфелиця, заметіль.

Не доглянеш на два кроки

Товариша відтіль.

Сніг клубками крутить-вється,

Стовбурями в небо дме…

— Ох, тай хуга, Христе-Спасе:

— Петре! Ці слова — хула се!

Бо чи ж спас тебе, чи спас

Золотий іконостас?

Ти направду не при собі.

Хиба Катька та не в гробі?

Рук хиба не вкрила кров

Через Катьчину любов?

Крок держи революційний!

Близько ворог невспокійний!

Гей, вперед, на шлях свободи,

Робітничий народе!

XI.

І ідуть без імени святого

Всі дванацять вдаль.

На усе готові

Нічого не жаль…

Їх рушниченьки зі сталі —

Кожна ворога знайде.

У провулки далі — далі,

Де лиш заметіль мете,

В заспи пухами припалі

Їх повинність їх веде.

В очі бється

Стяг палкий.

Роздається

Крок дзвінкий.

Ось — проснеться

Ворог злий.

А метіль мете їм в очі

Дні і ночі.

Бють негоди їм до віч

День і ніч.

Гей, вперед, на шлях свободи,

Робітничий народе!

XII.

Йдуть у даль, ідуть повагом…

— Хто там? Виходи в цю ж мить!

Це лише червоним стягом

Вітер грає, лопотить…

Перед ними заспи снігу.

— Хто у заспі? — Не втечеш!

Тільки пес за ними клига,

Ледве-ледве волічесь…

Відчіпися, шолудивий.

Бо, як ні — штиком штовхну!

Світе давній, псе паршивий,

Провалися — стусону.

Шкірить кливаки — вовчище

Хвіст сховав — і знов бреде

Бідний пес, нещасний псище…

— Відгукнися, хто це йде?

— Хто червоним стягом має?

— В тьмі такій не розбереш!

— Хто там гонить? Хто тікає?

— Стій! Від нас ти не втечеш!

— Сяк чи так — тебе дістану!

Краще здайся вже живцем!

Ей, чи чув? Буде погано!

Виходи! Стрілять почнем!

Трах-тах-тах! І тільки гонить

Грохіт стрілу по домах.

Тільки буря сміхом дзвонить

І регочеться в снігах.

Трах-тах-тах!

Трах-тах-тах!

Так ідуть вони повагом

Позаду — голодний пес,

Спереду — з крівавим стягом

В хуртовині недозримий,

І з рушниці незранимий,

Ніжним кроком надтуманним,

Сніжним зітхом перлотканним

У віночку білих роз —

Перед ними — Йсус Христос.

ІНТЕРПЕЛЯЦІЯ

посла тов. Мохнюка і товаришів до міністра справедливости в справі конфіскати пресовим прокуратором у Львові уривків з поеми „Дванацять“ О. Блока.

Пресовий прокуратор у Львові сконфіскував видавництву „Нова Культура“ кілька виривків в перекладі на українську мову революційної поеми Блока „Дванацять“ а саме: „Ми на горе всім буржуям Світовий пожар роздуєм. Світовий пожар в крови — Господи благослови!“ — „Гей, гей хлопці браві, Буть сьогодні в нас забаві!“ „Брами, двері на ключі! Будуть грабежі в ночі!“ „Отвирайте всі шинки! Загуляють босяки!“ — „Крок держи революційний! Близько ворог невспокійний! Гей, вперед на шлях свободи, Робітничий народе!“ — „Спереду з крівавим стягом В хуртовині недозримий, І з рушниці незранимий, Ніжним кроком надтуманним, Сніжним зітхом перлотканним — У віночку білих роз Перед ними — Йсус Христос.“ Поема ця була надрукована в перекладі на польську мову в 1921 р. в Варшаві Карлом Вінавером (головний склад в сусп. книгарні „Książka“), а опісля була надрукована російською мовою видавництвом „Русалка“ в 1922 р. у Львові. В обох цих виданнях не був сконфіскований ні один уступ. І тільки після видання цеї поеми українською мовою пресовий прокуратор у Львові посчеркав вище наведені уривки. З того виходилоби, що не про зміст ходить п. прокураторови, але про мову, якою повища поема може бути друкована. Такі примхи п. цензора наражують видавництво на величезні матеріяльні страти і перешкоджують нормальній праці видавництва. При цьому долучаємо згадану поему українською мовою.

Супроти цего нище підписані запитують: Чи пан міністр справедливости схоче поучити пана пресового прокуратора у Львові, щоби на будуче шанував свободу преси загварантовану Конституцією Р. П. і не кермувався ніякими иншими зглядами в відношенню до українських, а головно соціялістичних видавництв.

Варшава, дня 14. грудня 1923.

(Підписи).

Ця робота перебуває в суспільному надбанні в Сполучених Штатах та Україні.

- Робота перебуває в суспільному надбанні в Сполучених Штатах, тому що вона опублікована до 1 січня 1929 року.

- Ця робота перебуває в суспільному надбанні в Україні, де авторське право діє протягом життя автора плюс 70 років.

- Автор помер у 1938 році, тому ця робота є в суспільному надбанні в тих країнах, де авторське право діє протягом життя автора плюс 80 років чи менше. Ця робота може бути в суспільному надбанні також у країнах з довшим терміном дії авторського права, якщо вони застосовують правило коротшого терміну для іноземних робіт.

About this digital edition

This e-book comes from the online library Wikisource[1]. This multilingual digital library, built by volunteers, is committed to developing a free accessible collection of publications of every kind: novels, poems, magazines, letters...

We distribute our books for free, starting from works not copyrighted or published under a free license. You are free to use our e-books for any purpose (including commercial exploitation), under the terms of the Creative Commons Attribution-ShareAlike 3.0 Unported[2] license or, at your choice, those of the GNU FDL[3].

Wikisource is constantly looking for new members. During the realization of this book, it's possible that we made some errors. You can report them at this page[4].

The following users contributed to this book:

- Balakun

- Leh Palych

- Butko

- Rocket000

- Boris23

- KABALINI

- Bromskloss

- Tene~commonswiki

- AzaToth

- Bender235

- PatríciaR

1. ↑ https://wikisource.org

2. ↑ https://www.creativecommons.org/licenses/by-sa/3.0

3. ↑ https://www.gnu.org/copyleft/fdl.html

4. ↑ https://wikisource.org/wiki/Wikisource:Scriptorium

Table of Contents

Титульна сторінка

Дванацять

Опис